![A Fehérvár hazai pályán is kikapott az Omoniától, búcsúzott a Konferencialigától](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17497149_auto_resized.jpg?ver1)
Az 1955-ben a magyar válogatottal Budapesten Európa-bajnokságot nyerő szegedi születésű Hódy László büszke magyarságára és arra, hogy Szegedről indulhatott el. A 78 esztendős kosárlabda-legendával beszélgettünk.
- Szegedi Postásban kezdte pályafutását 14 évesen 1948-ban. Milyen volt akkoriban Szegeden kosárlabdázni?
- A szülővárosom Szeged, itt kezdtem el kosárlabdázni, itt értem el olyan eredményt, hogy felkerültem Budapestre, aztán válogatott is lehettem. Nagyon jó volt akkoriban a szegedi kosárlabda, számomra kamaszként már az is hatalmas megtiszteltetést jelentett, hogy vihettem a labdákat, és a nagyokkal melegíthettem be, igaz, nem játszhattam soha. Aztán megerősödtem és elértem azt a fizikális szintet, mint a többiek. Jól éreztem magam a Postásban, majd átkerültem a Szegedi Honvédhoz, 17 évesen pedig a fővárosba, a Budapesti Honvédhoz, onnan hívtak be válogatottba is.
- Ráadásul nagyon fiatalon...
- Úgy tűnik, ez családi vonás, mert
Szabolcs
öcsém is egyik napról a másikra jött fel. Magam is átlagos játékosból egy év alatt rengeteget fejlődtem, aztán újabb egy év alatt már a hazai legjobbak között találtam magam. Mindig felfelé kellett mennem, s egy idő után már a kezdőötösben voltam.
- Az 1950-es évek kétségtelenül a magyar sport aranykora volt, elég csak az 1952-es helsinki olimpiára vagy az Aranycsapat nagy menetelésére gondolnunk. Hogy volt ez a kosárlabda esetén?
- A helsinki olimpiára megfiatalították a csapatot, ott nem értünk el jó eredményt, de akkor tanultuk meg igazán, hogy mi is az a csapatjáték. Egy évre rá már másodikok lettünk a moszkvai Európa-bajnokságon. Akkor már kezdőemberként számítottak rám a nemzeti csapatban. 1954-ben megnyertük a főiskolai világbajnokságot, 1955-ben pedig a budapesti Eb-t. A magyar kosárlabda aranykora három évig tartott. Azt mondják, a csúcson nehéz megmaradni, mert mindenki azt akarja legyőzni, aki ott van. Aztán jött a forradalom, és szétesett a csapat...
- Azon a nevezetes budapesti Európa-bajnokságon 1955-ben akadt egy még emlékezetesebb Szovjetunió elleni mérkőzés, melyen 82-68-ra diadalmaskodott a magyar egység, s ön a csapat legjobbja volt húsz ponttal. Hogyan emlékszik vissza erre az eseményre?
- Amikor valaki kosárlabdázik, akkor mindegy, hogy csak a családja és pár néző van vagy 60-70 ezer ember, annyira arra koncentrál, amit csinál. Nekem csak akkor ötlött szembe az óriási lelkesedés, amikor időkéréskor a tömeg hisztérikusan őrjöngve szurkolt. Aztán amikor a tekintet már az ellenfelet keresi, minden más elhomályosodik. Éreztük, hogy jobbak vagyunk a szovjeteknél, éreztük, hogy nem megy nekik annyira. Nem voltak a legjobb formájukban, de ez az élet rendje, mi jók voltunk, és lemostuk őket. Nem is tudom, valaha vertük-e meg 14 ponttal őket. Akkor már érezhető volt a forradalom szele, a magyarságtudat erősödése, érezhető volt a tömeg összetartása, a barátság és a nyerni akarás az embereken és a csapaton is. Mi nem egyénileg küzdöttük, hanem a magyarokért harcoltunk. Sokan mondták, hogy sarló-kalapácsos címeres mezben játszottunk, de mi nem ezért kosárlabdáztunk, hanem a magyarságunkért.
- Helsinki után Melbourne-ben nem lehetett ott az előző évben Európa-bajnok magyar válogatott. Aranyesélyes lett volna a csapat az olimpián?
- Sajnos épp amiatt nem vittek ki minket, mert nem voltunk aranyesélyesek. Az amerikaiak már nagyon megerősödtek amatőr vonalon. Az akkori ellenfeleket nagyrészt legyőztük volna, véleményem szerint a második-harmadik helyre nagyon esélyesek voltunk.
- 1956 az ön életében is vízválasztó, hiszen ekkor emigrált Ausztráliába, ahol új életet és karriert kellett felépítenie...
- Ausztrália befogadott bennünket, a világ egyik leggazdagabb országának tűnt szemünkben, ahol nincs osztályharc, az emberek boldogok, és el tudtuk érni, hogy mi, a menekültek, az emigránsok adtunk ezért cserébe valamit az országnak. Szerencsénk volt, ráadásul a kosárlabda sokkal alacsonyabb fokon állt, mint a korabeli Európában vagy Magyarországon. Bátyámmal,
Jánossal
minket nem nagyon akartak kiengedni külföldre, aztán amikor végül eljutottunk Ausztráliába, ő Victoria államba ment, én Dél-Ausztráliában maradtam, mindketten kosaraztunk, és elismerten a legjobbnak számítottunk. Az 1964-es tokiói olimpián ausztrál színekben léphettem pályára. Ott egyébként akár a magyar válogatott ellen is játszhattam volna, hiszen
Zsíros Tibor
tanítványai az A csoportban voltak, míg mi a B-ben, de szerencsére nem úgy alakult, hogy összekerüljön a két gárda. Amikor meccs közben bevonultak a magyarok, és megláttam őket, le kellett cseréljen az edzőm, mert a szívem majd kiugrott a helyéből, annyira szerettem volna a mieink között lenni. Leírhatatlanul csodálatos érzés volt.
- Mikor tért végül haza először?
- 22 évesen, 1956-ban hagytam el Magyarországot, majd rá 22 évre, 44 évesen, 1978-ban tértem haza először. Különböző okoknál fogva sokáig nem nagyon akartam hazajönni, el is ítéltek az emigráció miatt, majd aztán rehabilitáltak. Épp Új-Zélandon voltam, s onnan érkeztem meg Magyarországra. Óriási, csodálatos élmény volt hazatérni.
- Követi-e a jelenkori magyar kosárlabdasport eseményeit? A közelmúltban látta-e például a magyar válogatott valamelyik mérkőzését?
- Követem a magyar kosárlabdát, különösen megragadt az emlékezetemben a 2010-es szolnoki, macedónok elleni Eb-selejtező mérkőzés, ahol csodálatos csatában mindkét csapat nagyon jól játszott, s végül a mieink nyertek. Csak azt nem értem, hogy a magyar csapat bár szinte meghal a pályán, miért nem tud mégis igazán nagy eredményt elérni...
- Most pedig szülővárosában, ismét Szegeden járt, s megtekintette a Naturtex-SZTE-Szedeák edzését. Hogy tetszettek a látottak?
- Nagyon jó érzés látni a mai szegedi kosarasokat: fiatalok, magasak, erősek, derék fiúk, akiknek minden adottságuk megvan ahhoz, hogy jól szerepeljenek. Ez már ezután csak rajtuk és edzőjükön áll!
Portfóliónk minőségi tartalmat jelent minden olvasó számára. Egyedülálló elérést, országos lefedettséget és változatos megjelenési lehetőséget biztosít. Folyamatosan keressük az új irányokat és fejlődési lehetőségeket. Ez jövőnk záloga.