![Az Európia Bizottság megfenyegette Elon Muskot](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17497357_auto_resized.jpg?ver1)
A szőregi ember ezúttal hiába kereste az addig nap mint nap fél íven pedánsan tudósító újságját: akkor, március 13-án már lap se volt. Hogy is lett volna… Már két nappal előtte ezt a jelenetet rögzítette Nagy Sándor szerkesztő A rettenetes nap című emlékezésében: „Este tiz órakor a Szegedi Hiradó nyomdája is már a süllyedő hajó szomorú képét nyújtotta. A tágas, nagy műterem éltető zaja kihalt, csak a lapnak egy pár szedője csattogtatta még az ólombetűket nagy sietve. Látszott rajtuk, hogy ők is szeretnének már jobb helyen lenni.” Aztán valóban jobb helyre kényszerültek: menekülniük kellett. Mert a „süllyedő hajó” analógia valósággá lett, a szerkesztőség is, a nyomda is szó szerint víz alá merült.
Akkor már napok óta folyamatos volt a városból a kirajzás, az emberek egy része nem várta meg a katasztrófát, menekülőre fogta. Március 8-áig a Tisza szintje egyre emelkedett. A várost védő vasúti töltés még kitartott, de a víz már a tetejét szorította. És aznap végleg elborította. „Reggel a Budapestre menő vonat már vízben haladt – írja Zombori István professzor –, ez volt hosszú hónapokig az utolsó járat. Már előtte való nap megindult a menekülés a városból. Az óvatosabbak vasúton, kocsin, ki hogy érte, mentek biztosabb helyre. Március 11-én már látszott, hogy nem sokáig lehet ellenállni a víz erejének. Ráadásul estére nagy vihar támadt és az erős hullámzás az ideiglenes fölépítményt tönkretette, a víz gyakran átcsapott a töltésen. Este 8 óra felé, az elemek és idegek háborújában kimerült egyik fiatalember, fejét vesztve szaladt be a városba, és Felsővároson végighaladva kiabálta, hogy jön a víz. A fölriadt lakosság lázas menekülésbe kezdett – megmentve ezzel életét…”
A hetvenezer helybéliből azonban több tízezren a városban rekedtek: nekik nem volt hova menniük. Vagy a jószerencséjükben bíztak. Vagy – ez sem csodálni való – a kis értékeiket féltve maradtak, őrzőül.
Éjfél elmúlt, beköszöntött március 12-e: Nagy Szent Gergely napja. Nem volt benne ezúttal semmi kegyesség. Nagy Sándor szerkesztő írja: „Siettem a városházára, amely előtt még egy kis embercsoport álldogált, lesve a védgátakról jövő hireket. Belül már minden a reményvesztettég komor képét nyujtá. A tanácsteremben még együtt ült a vészbizottság. Odamentem én is. ... A vészhirhozók egymást érték; de nem voltak hivatalosak s igy a szavaik nem igen találtak hitelre. Oly nehéz is volt azt elhinni, hogy földönfutók legyünk. De azért a gyöngébb szivüek egyenként szállingóztak el s a terem hovatovább üresebb lőn. Mikor az utolsó hirnök jött a hivatalos jelentéssel: »Uraim, betört a viz! Meg lehet huzatni harangot!« – akkor már alig voltunk tizen. A tanácsterem egy perc alatt kiürült. … Én pedig fogtam az árván maradt elnöki tintatartót és tollat, mentem velük a patkó alakú zöld asztal jobb szárnyáig, ahol féliv papir hevert az asztalon, ott leültem és irtam a búcsúztatót. Fölül rajzoltam egy gyászkeretet, abba beleírtam a cimet: Éjfél után 2 óra. És alatta folytattam: 1879. március 12. Éjfél után 2 óra! Szeged város haldoklásának kezdete, 24 óra múlva halott: volt, nincs többé!”
Egy nap kellett, és nem volt már város sem. Legalábbis az, ami előtte a dél-alföldi nagytáj anyavárosa Szeged – Mikszáth Kálmán szavaival – „hajléktalan város” lett. Bizarr szókapcsolat. De kifejező. „A hajnal egy rettenetes drámáról vette le a sötét takarót. Irtóztató volt e meztelen kép. A szél még most sem szűnt meg. Démoni szilajsággal vagdalta a tenger pofájához az égő gyufagyár üszkeit. Tűz fönt, víz lent.”
(folytatjuk – vasárnap: „Mint a kigyó sziszegve, mászva jött az óriási áradat”)
Portfóliónk minőségi tartalmat jelent minden olvasó számára. Egyedülálló elérést, országos lefedettséget és változatos megjelenési lehetőséget biztosít. Folyamatosan keressük az új irányokat és fejlődési lehetőségeket. Ez jövőnk záloga.