![Mbappé az első meccsén betalált, a Real Madrid megnyerte az Európai Szuperkupát!](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17497455_auto_resized.jpg?ver1)
A volt külügyminiszter szerint nincs esély a revízióra, inkább a magyar kisebbséget kell védeni, segíteni az autonómia elérésében. Nem ért egyet azokkal, akik háborúba sodorták volna Magyarországot szomszédai ellen.
„Ha Magyarországon nem lett volna kommunizmus, akkor nem lettem volna külügyminiszter a rendszerváltás után, s maradtam volna történész. Azonban ha maradt volna a kommunista rendszer, akkor sem, mert elutasítottam a diktatúrát, soha nem léptem be a pártba, s nem vágytam arra, hogy belülről bomlasszam a rendszert” –
Jeszenszky Géza
egyetemi tanár, az első szabadon választott kormány külügyminisztere tartott előadást hazánk szomszédságpolitikáról Szegeden.
A volt politikus elmondta, gyermekkorától érdekelte a témakör, mert négy nagyszülőjéből három az elcsatolt területeken született. A térség problémáit az I. világháborút követő békeszerződésekből eredezteti,
Bibó István
nem véletlenül beszélt az európai kisállamok nyomorúságáról, a területi viták miatt elnyomták a kisebbségeket. „Egyedül vagyunk? Tanárként, politikusként azt mondom, ez nem igaz, baj volna, ha így lenne” – a helyi kisállamok mindig igyekeztek nagyhatalmi támogatót találni céljaik eléréséhez, ez azonban gyakran nem volt szerencsés ötlet.
A politikát a lehetőségek művészeteként írta le, fel kell ismerni, hogy mikor kell lépni, vagy éppen nem tenni semmit. „
Antall Józsefnek
volt egy különös adottsága, tudta, hogy mikor kell sietni, vagy éppen lassítani” – az 1991 augusztusában lezajlott
Gorbacsov
elleni puccs akár visszarendeződést is hozhatott volna, beszélt ekkoriban a NATO-vezetéssel, akik semmi konkrét segítséget nem ígértek. A volt miniszterelnök azonban ezt megelőzően azért sürgette a Varsói Szerződés megszüntetését, hogy egy hasonló esemény ne okozhassa a térség újbóli szovjet megszállását. Trianonra mint
Erisz
almájára gondol, magyar részről a „nem, nem soha” volt a jelszó, amire az utódállamok azzal válaszoltak, hogy „egy barázdát sem adunk vissza”. Kritikával illette kollégáját,
Raffay Ernőt
, aki „azzal házal az egész Kárpát-medencében”, hogy hány alkalmat mulasztottunk el, pedig a (már akkor is) gyenge hadsereg és a minden szomszéd ellenség párosítás nem a legjobb kombináció. A Helsinki Záróokmány ugyan tartalmazza a békés határváltoztatás lehetőségét, de itt elsősorban a két Németország egyesülésére gondoltak.
„Három szomszédos állam felbomlott, mondják egyesek, de valójában ezek létező közigazgatási határok mentén váltak szét, tehát nem módosultak a határok” – szavait azzal támasztotta alá, hogy hiába szeretnének a koszovói szerbek és a szerbiai albánok a többségi nemzettel élni, mégsem engedik a területcserét a nagyhatalmak. Az ok egyszerű: félnek egy precedenstől. Vitatta azt is, hogy Raffay szerint átadták volna önként az ukránok Kárpátalját, miközben épp akkor született meg az államuk, s az érintett területen többségi nemzete nem a magyar. Felvetett 10 dilemmát a témakörben. A nagyhatalmi támogatásban sokan hinnének, de
Hitler
nem vált be,
Putyin
pedig nem fog beválni, mert a szlávtöbbségű Kárpátalját biztos nem juttatná nekünk. Fel kellett tenni a kérdést a ’90-es évek elején: kik nyerhetőek meg támogatóként? Akkoriban ide sorolták a „demokrácia bajnokát”, az Egyesült Államokat,
George Shultz, Reagan
külügyminisztere például felszólalt a megelőző évtizedben a romániai falurombolások ellen. Németország is hálás volt a határnyitás miatt, Olaszországban pedig a XIX. századi garibaldista szabadságharcosok óta kedvelték a magyarokat. Lengyelország a hagyományos barátság, Finnország a nyelvrokonság, Svájc a nemzetek szerint szerveződő kantonok, Kanada az angol-francia kétnyelvűség miatt válhatott fontossá.
Az egyetemi tanár emlékeztetett, nem elhanyagolható kérdés volt az, hogyan kerülhető el az egykori Kisantant feltámasztása, mert Szlovákiában
Mečiar
, Kis-Jugoszláviában
Milošević,
Romániában pedig
Iliescu
került hatalomra, mindhárman magyarellenes politikusok. A megoldás végül a visegrádi találkozókban öltött testet, ami egyszerre idézte fel a középkori összefogást és az egykori monarchia vámterületét. Jugoszlávia véres felbomlása idején a cél az volt, hogy elkerüljék a háborúba való bevonást és a vajdasági magyarok elűzését, miközben óvatosan támogatják a horvátokat és a szlovénokat. Belgrád propagandája szerette volna elhitetni, hogy újból összefogott a szerbség ellen a világháborús „koalíció”: Ausztria, Németország, Magyarország. Ezért írták a napilapok, hogy akár Paksot is bombázhatnák a szerbek, vagy azt, hogy egy nap alatt elfoglalnák Magyarországot, ide sorolható a barcsi kazettás bomba, a magyar vezetés azonban nem ült fel a provokációnak. Szólt a horvátoknak adott fegyverszállításról is, amiről azt állította, a horvát rendőrség csupán rendfenntartásra kérte az egykori Munkásőrség Kalasnyikovjait, s ők ezt nem akarták visszautasítani, de Belgrád tiltakozására leálltak ezzel. Hozzátette, a művelet nem is a külügyminisztériumhoz tartozott. Jeszenszky végül úgy értékelte, helyes volt a magyar politika, mert a kisebbség helyzetét sikerült a későbbiekben szerződésekkel stabilizálni.
Beszélt a kétoldalú szerződésről területi klauzulával. Ilyet Ukrajnával kötöttünk, amiért később hazaárulózták Jeszenszkyt
Csurkáék
. Az ukrán fél ajánlotta fel azt, hogy a magyar kisebbség jogait biztosítja, újabb határátkelőket nyit, cserébe álljunk ki államuk akkori határaiért. A kormány belement – hasonlóan Lengyelországhoz -, sőt a volt külügyminiszter akár más szomszédos államokkal is kötne ilyet. De úgy, hogy előbb biztosítják a magyarok jogait, s csak a legvégén tárgyalnak a klauzuláról… Csehszlovákia felbomlására egyesek előnyként tekintettek, mert így nőtt a magyarság aránya az adott államon belül. A reményekben végül csalatkoztak, habár a világsajtó az esetleges önállósodásról írt, ez azonban inkább a szlovákoknak szóló fenyegetés volt: ne merjenek kilépni. Az Európa Tanácsba való felvételnél is kiálltak a felvidéki magyarok a saját jogaikért, a magyar diplomácia is megtette a tőle telhetőt, de végül a nemzetiségi jogok elfogadása nélkül vették fel a szlovákokat. Jeszenszky Géza úgy véli, a helyes út a nyugati orientáció, a szomszédokkal való jó viszony, de semmiképpen sem a magyar kisebbséget magára hagyva. Ezt célozta meg az 1990-es kormányprogram. A feladatokat felosztották egymás között Antall győzködte a nagyhatalmakat, Jeszenszky a szomszédos országok vezetőivel tárgyalt – kivéve a románokkal, mert a marosvásárhelyi pogrom után velük nem kívántak egy asztalhoz ülni. A magyar kisebbségek számára pedig autonómia szükséges, hogy lefékezzék az utóbbi 25 év fogyását. A „revíziót” szerinte az EU jelenti, igaz, a szabad munkaerő-áramlás miatt könnyen előfordulhat, hogy a magyar kisebbség hozzánk vándorol, mert az unió továbbra sem törődik az őshonos kisebbségek jogaival.
Portfóliónk minőségi tartalmat jelent minden olvasó számára. Egyedülálló elérést, országos lefedettséget és változatos megjelenési lehetőséget biztosít. Folyamatosan keressük az új irányokat és fejlődési lehetőségeket. Ez jövőnk záloga.