![Tömegverekedéssel zárult a Diósgyőr és a Győr NB I-es meccse](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17544015_auto_resized.jpg?ver1)
Azután következett az 1920-as trianoni békediktátum, amely három országba szórta a „szögedi nemzetet”. A korábbi viszontlátás öröme a kényszerhelyzet - az erőszakosan megvont határok - miatt megszűnt, egyre haloványabbá vált az emlékezet is.
Örömünnep ez a mai találkozás, mondták egybehangzóan azok, akik a napokban eljöttek Szegedre a Mátyás téri ferencesek templomába. Hogy honnan és miért az öröm (ami napjainkban, valljuk be, szinte hiánycikknek számít az életünkben) a helyiek és a „messziről jöttek” körében? Egyszerű a magyarázata: most találkoztak először azoknak az egykori „szögedieknek” a leszármazottai, akik évszázadokkal ezelőtt az úgynevezett szegedi kirajzás során hagyták el a Tisza-parti várost és kerestek maguknak hajlékot és megélhetést a várostól délre és keletre lévő településeken. Bálint Sándornak, a jeles szegedi és európai formátumú néprajztudósnak a Szögedi Nemzetről írott tanulmányai jelentették a késztetést, majd adták az ötletet a helyi Ötágú Síp Kulturális Egyesület vezetésének, hogy megszervezze azt a nagyszabású összejövetelt, amelynek a célja is egyértelmű - először szellemi védőhálót kívánnak szőni a kirajzásban érintett települések népe, a kései utódok fölé. Ez az első lépés, majd a kulturális-művészeti, azt követi a gazdasági háló szövése, létrehozása. A civil kezdeményezésnek nem véletlenül adott otthont az alsóvárosi ferences templom és a felújítás alatt lévő kolostor. Így akarták érzékeltetni azt a korabeli állapotot, amelyet az innen útra kelő szegediek érez(het)tek: megkondultak a templom harangjai, amikor a családok a felpakolt szekerekkel elindultak új otthonaik felé… Most vissza jöttek, hogy idézzék a régmúlt történéseit és előre vetítsék a jövőt, amely ismét össze köti majd őket a már idézett háló segítségével. Annak idején - a törökdúlást követő években -- mintegy 140 településre indultak el az itteniek, s a legtöbb helyen ma is élő emlékezet őrzi az ősök „kirajzását”. Napjainkban már három ország területén lehet találni ezeket a településeket. Merthogy a Békés-megyei Újkígyóstól a romániai Ótelken, Temesváron, Majláton keresztül a szerbiai Tordáig, Hódegyházig, Szabadkáig, Zentáig és Bácsgyulafalváig mindenütt találunk szegedi származású lakosokat, akiket ma is az „őző” nyelvjárás használata jellemez. Gyakran, mesélik a résztvevők, egy-egy megjegyzésük kapcsán jönnek rá, hogy a beszélgetőtársuk is a szegedi kirajzás leszármazottja… A találkozón történészek, publicisták, lelkipásztorok, néprajzkutatók, képző- és zeneművészek, tanárok, tanítók, polgármesterek, irodalmárok cseréltek eszmét a jövőről, a minél szorosabb együvé tartozás szép gondolatának megvalósításáról. Közben természetesen előkerültek a szülők, a nagyszülők által mesélt történetek is. Például az a régi hagyomány, hogy a kirajzás népe augusztus első vasárnapján az alsóvárosi ferences templomban részt vett a Havas Boldogasszonyról elnevezett búcsún. Ilyenkor napokkal korábban felpakoltak a szekérre mindenféle holmit - ajándékot, melegebb ruhát az éjszakai virrasztáshoz, az évi termés legjavából mutatóba valamicskét -, azután elindultak „toronyiránt”. A gyerekek, az öregebbek, meg a fehérnép a szekéren ültek, a férfiak pedig gyalog haladtak a fogat mellett. Így érkeztek meg azután a rokonokhoz, általában egy-két nappal a búcsú vasárnapja előtt. A rokonok, vagy a jó ismerősök pedig már korábban készültek a távolból érkezők fogadására: sütöttek, főztek, készítették a finom mákos-, túrós, diós-, meggyes rétest. A családi házak kapuit ilyenkor nem hajtották be, mint egyébként, hanem kitárva hagyták, ezzel is jelezve, hogy a kedves vendéget szívesen, szeretettel fogadják. Ilyenkor látogattak ki a háziakkal együtt a temetőbe is, meglátogatták a közeli hozzátartozók, a rokonok, a volt ismerősök sírját. A búcsút megelőző éjszakán közös virrasztáson vettek részt, énekeltek, imádkoztak, dicsőítették az Istent, hálát adván neki, hogy rendeződött az életük és együtt lehetnek szeretteikkel, meg a rokonokkal őseik szülőhelyén. A vasárnapi szentmisén ünneplőt öltve ott volt az egész Alsóváros népe a vendégekkel együtt. Ezt ma is úgy adják elő, mintha tegnap történt volna, pedig az emlékek már nem a saját emlékeik, de megőrizték őket. Azután következett az 1920-as trianoni békediktátum, amely három országba szórta a „szögedi nemzetet”. A korábbi viszontlátás öröme a kényszerhelyzet - az erőszakosan megvont határok - miatt megszűnt, egyre haloványabbá vált az emlékezet is. Néhány eleme a szegediségnek azonban tovább élt a kirajzás népében: továbbra is magyarul mondták imáikat összekulcsolt kezeik felett, s nem felejtették elmesélni gyermekeiknek, hogy honnan származnak, hol volt őseik bölcsője. A kilencven év után most itt vannak újra egy olyan lehetőség és alkalom kapujában, amelyet meg kell ragadniuk, ki kell használniuk, mondják. Hálásak azért, hogy a szegediek meghívták őket, együtt lehettek a házigazdákkal az alsóvárosi több mint 500 éves templomban, elmondhatták, hogy hol és miként élnek, mit őriztek meg hagyományaikból, szokásaikból, beszédükből. S azért is, hogy megismerhették a másik két országból érkezett magyar testvéreiket. Örömünnep ez mai, ismételgették a közös ebédnél, majd a búcsú pillanataiban is. De mindnyájukban erősen megérett az elhatározás, hogy a következő alkalomra még többen jönnek el, elhozzák a gyermekeiket, esetleg az unokákat is, azért, hogy ismerkedjenek ők azzal a környezettel, ahonnan eleik származnak. (Már most volt olyan résztvevő, aki elhozta a szépen cirkalmazott családfáját, amelyet 1712-re vezet vissza, s kérte a többieket, hogy lehetőség szerint mindenki készítsen ilyet…) Napjainkban bizony kevés a örömre alkalmat adó pillanat. Ilyen világot élünk. De, ha a fentiekhez hasonló eseményekről szerzünk tudomást, akkor azt legalább adjuk tovább. Ha másért nem, hogy bennünk is felébressze az összetartozás szükségességének nemes gondolatát.
Portfóliónk minőségi tartalmat jelent minden olvasó számára. Egyedülálló elérést, országos lefedettséget és változatos megjelenési lehetőséget biztosít. Folyamatosan keressük az új irányokat és fejlődési lehetőségeket. Ez jövőnk záloga.